Nagy József
A Resistenza „revizionista” megközelítésben

Sergio Luzzatto
Partigia. Una storia della resistenza
Milano: Mondadori, 2013, pp.373

Sergio Luzzatto a francia forradalom, valamint az olasz XIX. és XX. század történetének kutatója, a Torinói Egyetem modernkori történelem-professzora, számos jelentős mű szerzője. (Ezek közül feltétlenül megemlítendők: Dizionario del fascismo [a c. di e con V. de Grazia], 2 voll., Torino: Einaudi, 2002-2003; La crisi dell'antifascismo, Torino: Einaudi, 2004; Bonbon Robespierre. Il Terrore dal volto umano, Torino, Einaudi, 2009). Legújabb könyvében az olasz antifasiszta ellenállás több szempontból alternatív (régebbi terminussal: „revizionista”) elemzésére vállalkozott: korábban tabunak számító kérdéseket jár körül, nagy hangsúlyt fektet az olaszországi zsidóság sorsának vizsgálatára a II. világháború utolsó két évében (számos, korábban ismeretlen tény feltárásával), s mindezt részben az Ellenállás néhány legutolsó túlélőjének (a Resistenza története egyes részleteiről való) kifaggatásával valósítja meg.
Luzzatto kötete elején az alábbi felosztás szerint sorolja fel a vizsgálódása nyomán kibontakozó történeti dráma szereplőit: „Menekülő zsidók” (ezek között elsőként szerepel Primo Levi; az elemzés a fasiszta Olaszországban élő néhány lengyel zsidó – részben magyar vonatkozású – sorsára is kitér); „Torinói partizánok”; „Casale Monferrato-i partizánok”; „Val d’Aosta-i partizánok”; „További partizánok”; „[Náci] kollaboránsok”. Partigia címmel eredetileg Primo Levi közölt verset 1981-ben: ez, továbbá Levi jelentősebb prózai művei közül a Se questo è un uomo (1947) [Ember ez? (ford. Magyarósi G.), 1994], az Il sistema periodico (1975) és a Se non ora, quando? (1982), melyeket Luzzatto a ’70-es és ’80-as években olvasott először, nagyban ihlették a történészt jelen műve megírására. Luzzatto - hatalmas dokumentáció felhasználásával - valamennyi szereplő döntés-motivációjának elemzésében és a konklúziók megfogalmazásában is az emberileg lehetséges legvégső határig megy el.
Luzzatto alternatív megközelítésének jelentős kritikai visszhangja volt az olasz sajtóban (többek közt a La repubblica-ban, a Corriere della Sera-ban és a La Stampa-ban). A bírálatok jellege jól mutatja, hogy művével Luzzatto minden bizonnyal paradigma-váltást katalizált, hiszen (Romolo Gobbi történész megfogalmazása szerint) a „Resistenza mítoszának” fellazítását idézte elő. Luzzatto Partigia-jának középpontjában egy „csúnya titok” tárul fel, mely Primo Levit élete végéig kísérte. 1943 őszén a majdani kémikus és író Val d’Aostában tartózkodott egy partizán-egységgel, és részese volt egy kollektív döntésnek, mely két Casale-Monferrato-i partizán bajtárs kivégzésébe torkollott: a két („szovjet módszerrel” hátulról legéppuskázott) 18 év körüli partizán Fulvio Oppezzo és Luciano Zabaldano volt, akiket tán a Val d’Aosta-i lakókkal szembeni, a partizán egység normáinak nem-megfelelő viselkedésük miatt végeztek ki. Levi tehát élete végéig hordozta magában e nyomasztó titkot, és – bár több művében utalt rá – sosem vallotta be egyértelműen felelősségét az említett elhamarkodott kivégzés kapcsán. Az olasz Ellenállás története „ortodox” verziójának megfelelően Oppezzo és Zabaldano a nácik áldozata volt: ezen állítással próbálták a történészek évtizedeken keresztül elfedni az említett kivégzésről döntők felelősségét, és ez által is akarták hangsúlyozni a Resistenza „feltétlen tisztaságát” (habár Luzzattót megelőzően is akadtak már korábbi, a „Resistenza mítoszát” felülbírálni szándékozó művek, például Giampaolo Pansa Il sangue dei vinti című 2003-as könyve).
A Partigia bizonyosan megtörte a Resistenzával kapcsolatos, egyezményes történeti elhallgatást, illetve misztifikálást. Luzzatto egészen biztosan nem vádolható nácizmussal, revizionizmussal vagy antiszemitizmussal, hiszen nemzetközileg elismert, antifasiszta, zsidó származású történész – célja tehát mindenképp az autentikus, illetve adekvát történeti emlékezet kialakításának elősegítése. (Megjegyzendő: nem véletlen, hogy a Partigia-t a Mondadori adta ki, mivel Luzzatto korábbi műveinek kiadója, az Einaudi nem vállalta.)
A kritikai reagálások közül mindenképp kiemelendő Gad Lerneré, aki a La Repubblica-ban (szimptomatikus címmel: Primo Levi e l’ossessione di Sergio Luzzatto) közölt recenziójában alapvetően elhibázottnak, egyfajta „obszesszió” eredményének tartja a Partigia közlését, mindenekelőtt mert sérti Levi emlékét (http://www.gadlerner.it/2013/04/16/primo-levi-e-lossessione-di-sergio-luzzatto).
A La Stampa-ban Alberto Cavaglion történész Luzzattót „naivnak” és végeredményben tájékozatlannak tartja, mivel – mint írja – az Aostai Tartományi Könyvtárban hozzáférhető a (Luzzatto és a korszakot kutató más történészek által sem vizsgált) Demi-siècle de vie paroissiale à Brusson [Fél évszázados szerzetesi élet Brusson-ban] című, A. Barmaverain által szerkesztett 1970-es kötet, melyben az olvasható, hogy a két fiatal partizánt közvetlen felettesük végezte ki, mivel azok háborgattak és megfenyegettek egy Valle d’Aostában rejtőzködő idős bécsi zsidó nőt, Elsa Polkornyt, aki végül emiatt öngyilkos lett. Cavaglion szerint a két partizán kivégzése bizonyosan megalapozott volt, és a Levi által az Il sistema periodico-ban az esettel kapcsolatban található utalások is ennek fényében olvasandók (http://www.lastampa.it/2013/06/02/cultura/la-verit-sul-segreto-brutto-WNC2VhOF7nktSgO32xBa1H/pagina.html).
Luzzatto Cavaglion kritikájára reagálva hangsúlyozza, hogy a Barmaverain-kötet nem tekinthető elsődleges forrásnak, továbbá hogy a bécsi zsidó nő öngyilkossága 1943. december 17-re, míg a két partizán kivégzése december 9-re tehető (http://www.lastampa.it/2013/06/04/cultura/primo-levi-quel-suicidio-non-si-lega-ai-partigiani-EEmHmDK78XKytFu68VvIOJ/pagina.html). A vitához Luciano Zabaldano családja is kapcsolódott a La Stampa hasábjain, de talán a fentiek elég adalékkal szolgálnak a könyv által kiváltott vitasorozat érzékeltetéséhez.
A továbbiakban a Luzzatto könyvében található lengyel-magyar-zsidó szál egyes mozzanatait szeretném felidézni (vö. Luzzatto 2013: pp.186-192). A Partigia V., La giustizia e la vendetta [Az igazságosság és a bosszú] című fejezetében a szerző a II. világháború utáni olaszországi igazságtétel főbb jellemzőit, korlátait és paradoxonjait is körüljárja. E fejezetben követhető nyomon többek közt Cesare Agusto Carnazzi (ügyvéd, a Salòi Köztársaságban Aosta, majd Asti tartományi kormánytisztviselője) sorsa. Mint Luzzatto rámutat, a kollaboránsok védelme sok esetben hatékonynak bizonyult: a védelem számos alkalommal első fokon eljárásrendi hibákra hivatkozva kérte a vádlottak felmentését, amit a semmítőszék legtöbbször jóvá is hagyott. Carnazzi esetében a védelem megpróbálta cáfolni a vádlott kollaboráns voltát, mégpedig úgy, hogy kétségbe vonta a kollaboráció fogalmának jogi operacionalizálását. Ezen érvelésnek megfelelően például a rastrellamento (tisztogatás/átfésülés) fogalmának jogi alkalmazhatósága is megkérdőjelezhető, mivel e kifejezés jelentése a háború folyamán többször is alapvetően módosult. A háború kezdeti időszakában a bekerítési terület megtisztítását jelentette a páncélos hadműveleteket követően; később a reguláris egységek által körülvett terület orvlövészektől való megtisztítását; végül bármiféle rendőrségi műveletre (például letartóztatásokra is) alkalmazták e kifejezést. Hogy lehetne tehát katonai-rendőrségi műveletekkel összefüggésben bármivel is vádolni Carnazzit – tette fel a retorikai kérdést a védelem –, amikor ő kormánytisztviselő volt, nem pedig katona? A védelem hangsúlyozta a Carnazzinak (Salò 20 hónapja alatt) tulajdonítható érdemeket is, melyeket a legkülönbözőbb hátterű személyek jegyzőkönyvezett vallomásaival támasztott alá.
E ponton válik relevánssá a budapesti (hivatalosan: hontalan, saját meghatározása szerint „lengyel állampolgárságú”) zsidó Gerber/Gherber család és Carnazzi viszonyának elemzése a kötetben, annak ellenére, hogy a milánói zsidó közösség kilenc tagja által is aláírt és a bíróságnak átadott, Rosa Gherber tanúskodását magában foglaló (Carnazzira nézve mindenképp kedvező tartalmú) dokumentum nem volt jelentős tényező a védelem szempontjából. Luzzatto leszögezi: Carnazzinak számos zsidóellenes intézkedése dokumentálható (ideértve a Primo Levi és más zsidók Fossoliba való deportálásával kapcsolatos rendelkezését 1944 márciusában, ahonnan – immár Carnazzitól függetlenül – az Auschwitzba deportálás következett): ennek fényében válik különösen érdekessé a héttagú Gerber család – 1945 augusztus 7-i – tanúvallomása, melyben Carnazzinak (a faji üldöztetés időszakában) a külföldi zsidó menekültekről való gondoskodása kap hangsúlyt. A vallomás szerint Gerberék 1943 szeptember 8-án Gandinóba (Bergamo) érkeztek menekültként, és a közeli hegyekben rejtőztek el. 1944 őszén Bergamóban a 22 éves Gerber Ladislaót mint partizánt és mint zsidót letartóztatta és halálra ítélte az SS: ekkor fordult nővére, Rosa Gerber Carnazzihoz, aki azon időszakban kormánytisztviselőként családi ügyekkel foglalkozott, s aki utóbbi kapcsolatai révén elintézte az ítélet visszavonatását és Ladislao kiszabadítását.
Luzzatto az antiszemita tisztviselő által megmentett zsidó fent röviden ismertetett történetét egy tágabb kontextusban vizsgálja. Kutatásai alapján megerősíti, hogy a Gerber család valóban hontalan volt: Salomone Gerber és Enzia Rosemberg, bár Lengyelországban születtek a XIX. sz. ’80-as éveiben, Budapesten ismerkedtek meg (ahová bevándoroltak, és ahol később öt gyermekük született). Magyarországról 1938-ban érkeztek Olaszországba (ahonnét eredetileg Amerikába akartak tovább utazni). 1943-ban kerültek Gandinóba, az ott internált civil (német, osztrák, jugoszláv, lengyel és magyar) zsidókhoz, akik többnyire szőrmekészítésből éltek. A komoly problémák a Gerber-család számára is 1943. november 30-át követően kezdődtek, az 5. számú (tökéletesen jogfosztó) rendőrségi rendelet érvénybe léptetésével. Bár Bergamo körzetében már 1943 decemberétől tartóztattak le zsidókat, Gandinóban egyet sem a 60 internált közül (a német megszállás teljes időszaka alatt, a háború végéig!), kivéve Ladislao Gerbert. Gandino lakossága segítette és védelmezte az ott tartózkodó külföldi zsidókat. Ladislaót (ahogy az utolsó túlélő rokon is, Elena Gerber 2012-ben megerősítette) a németek tartóztatták le 1944 augusztusában, egy váratlan tisztogatás alkalmával. Ahogy erről fentebb szó esett, ezt követően fordult Rosa – egy, a bergamói kórházban dolgozó magyar-zsidó gyermekorvos, Clara Klein közvetítésével – Carnazzihoz. Elena Gerber pontosításának megfelelően (és Rosa Gherber említett – Carnazzi érdemeit felnagyító – tanúvallomásától eltérően) Ladislao (valamint Oscar) Gerber valójában nem vett részt partizánakciókban, nem is vádolták őket ezzel a németek, és Ladislaót nem is ítélték halálra. Egyébiránt Carnazzinak Ladislao Gerberrel tanúsított segítőkész hozzáállása nem cáfolható.
Zárásként e ponton említendő meg (azon túl, hogy Luzzatto műve fontos és izgalmas olvasmány), hogy Izrael 2004-ben Gandino lakosai közül hatot a Népek Igazának ismert el.